CARSKO GLEDALIŠČE V MOSKVI
Bravo! Bravo!
Umaknite se.
Kočija je pripravljena, gospod.
Zdravo.
Kje je moja sestra?
Šamrajev je šel v gledališče.
Kmalu bo prišla.
Pogrešal bom ta stari svet.
Želim si …
Želim si, da bi si ga še več ogledal.
Ne govorite traparij.
Videli ste več sveta kot jaz.
Mislim, da so tu.
Maša, pridi z mano.
Gospa. –Polina.
Gospod. –Dober večer.
Maša.
Kostja. –Pozdravljena, mati.
Poglej se.
Kako je z njim? –Kako je z mano?
Zdelo se jim je potrebno, da ti pišejo, da pridi sem,
torej moram biti hudo bolan.
Konstantin?
Tvoja mati pravi, da nisi več jezen name.
Boris je prinesel revijo, v kateri je tvoja nova zgodba.
Pokaži mu.
Zelo prijazno. Hvala.
Bi odigrali kakšno igro, medtem ko Sorin počiva?
Pripravim komplet za loto, mama? –Ja, draga.
V Moskvi imaš veliko oboževalcev. Vsi vedno sprašujejo po tebi.
Vam je bila zgodba všeč?
Prebrati jo nameravam na vlaku na poti nazaj v Moskvo.
Torej boste kmalu odšli?
Najbrž jutri.
Polina, kako lahko pomagam?
Mislim, da smo pripravljeni.
Ja.
Boris, pridi.
Ko si bil poleti tu, tega nismo igrali.
Loto običajno igramo, ko se začnejo dolge noči.
To je stari komplet moje matere.
Neumna igra je, a čez nekaj časa tega ne opaziš več.
Kostja, zapri okno. Prepih je.
Morali bi slišati, kako so me nocoj sprejeli.
Mojbog, še vedno se mi vrti od tega.
Boš igral, Konstantin?
Ne, mama. Malo bom delal, če nimaš nič proti.
Stava je 10 kopejk. Saj boste založili zame, ne, doktor?
Seveda.
Smo vsi stavili? –Jaz sem.
Pripravljeni? Pa dajmo.
22.
Konstantin igra.
Najbrž je žalosten, ubožec.
77.
V časopisih so se ga lotili.
Zdi se, da se nikakor ne najde.
Verjamem v Konstantina.
Nekaj je na tem. Razmišlja v podobah.
Njegove zgodbe so osupljive. Ganejo me. Vas ne?
Osem.
81.
Očka.
Še enkrat, od začetka.
Ne, če ne grem takoj domov, me oče pozneje ne bo pustil nazaj.
Odjezdi z mano.
Ne morem. Preveč dela je.
Vidiva se nocoj.
Ne zamujaj in nauči se svoje besedilo.
Ljubim te.
Kostja!
Lutke bom dal sem.
Bi eno?
Ne.
Hvala.
Zakaj si vedno oblečena v črno?
Žalujem za svojim življenjem.
Zakaj?
Zdrava si. Imaš dovolj denarja, da shajaš.
Zame je življenje veliko težje. Učitelj sem.
Skoraj nič ne zaslužim.
A nisem oblečen v črno.
Ne gre za denar.
Tudi revež je lahko srečen.
Vsak dan sem od tebe deležen le ravnodušnosti.
Nehaj, Medvedenko.
Tvoja ljubezen me je ganila.
A ne morem ti je vračati, to je vse.
To pa je gledališče. –Maša.
Maša, počakaj!
Zavesa se bo dvignila točno ob 20.30, ko bo luna vzhajala.
Vznemirljivo. –Ampak
če Nina kmalu ne pride, bo vse skupaj uničeno.
Bog, že zamuja.
Ne bodi neučakan.
Saj veš, kakšen je njen oče.
Eno stvar te moram vprašati. Eno besedo imam zate.
Šampanjec. Mar nisem prosila za šampanjec
danes zjutraj v … –Draga.
Nisem sinoči prosila zanj? –Ni ga več.
Ne, želela sem ga v svoji spalnici.
Zakaj je moja sestra tako nejevoljna?
Zakaj?
Dolgčas ji je.
Ljubosumna je.
Že zdaj je proti meni in igri,
ker ona ne nastopa v njej, Nina pa.
Že zdaj ji ni všeč.
Tvoja mati te obožuje.
Ve pa tudi, da ne spoštujem njenega gledališča.
Misli, da s svojo sveto umetnostjo
služi človeštvu, toda kar se mene tiče,
je sodobno gledališče plehko in polno klišejev.
Ko vzamejo cenene, vulgarne zgodbe
in cenene, vulgarne govore ter skušajo iz tega izvleči
lahko prebavljive nauke,
želim pobegniti ven in teči še naprej,
kot je Maupassant tekel stran od Eifflovega stolpa,
ker mu je njegova vulgarnost uničevala možgane.
Potrebujemo gledališče. –Potrebujemo nove forme.
Če jih ne moremo imeti, je bolje, da ne dobimo ničesar!
Boris!
Pridi. Pridi sem.
Kaj se govori o njem?
V bistvu je pameten.
Preprost.
Nekako melanholičen. V bistvu precej prijeten.
Nima jih še niti 40, pa je že slaven.
Mogoče je malce domišljav.
Te dni spije veliko piva in se ljubi s starejšimi ženskami.
Ko sem bil mlad, sem si strastno želel dve stvari.
Želel sem se poročiti. Želel sem postati pisatelj.
Nič od tega mi ni uspelo.
Nina, živjo!
Že ob sami misli nanjo mi srce hitreje bije.
Noro srečen sem.
Moja muza, moje sanje.
Prosim, reci, da nisem pozna.
Nisi.
Ves dan me je skrbelo. Kot zmešana sem jezdila sem.
V redu je. Sama sva.
Si to ti, Jakov?
Ja.
Začeli bomo ob sončnem zahodu. Naj bodo vsi pripravljeni.
Luna vzhaja? –Ja.
Vzidi, ljubo sonce, in ubij zavistno luno,
ki je že bolna in bleda zaradi bridkosti.
Zakaj si tako živčna?
Saj nisem.
Ni me strah nastopati pred tvojo mamo,
a Boris Trigorin je tako slaven.
Sram me je igrati pred njim.
Mlad je bil videti.
Mlad in uspešen je. Ne spominjaj me.
Njegove zgodbe so neverjetne.
Njegove zgodbe so polne življenja.
V tvojih igrah so vsi mrtvi.
Moj cilj je življenje prikazati tako, kot ga doživljamo v sanjah,
ne tako, kot je ali kot mislimo, da bi moralo biti.
Ja, a v tvojih igrah se nič ne zgodi.
Samo govorijo.
Mislim, da bi morale vsebovati ljubezensko zgodbo.
Temu so rekli "podeželski kraj".
Stal sem zadaj …
Vlažno postaja.
Pojdi nazaj pred začetkom igre. Obuj si škornje.
Preveč mi je vroče.
Preveč trmast si. Mokre noge boš imel.
Zdravnik si, moral bi biti pametnejši.
Poglej to. Sedeli bomo v gozdu.
Všeč ti je. Priznaj.
Kdo pa je všeč tebi?
Maša, prosim, reci svojemu očetu, naj spusti psa.
Drugače bo vso noč zavijal.
Sami mu recite.
Naj sedem k vam, doktor?
Dragi sin, kdaj bomo začeli?
Vsak čas. Potrpljenje, prosim.
Dragi sin, posuj vzkipljivosti ogenj s hladno potrpežljivostjo.
Draga mati,
lomil vam bom srce, če že ni docela otrpnilo.
Poglejte to podobo.
Ne imenujte to ljubezen!
Kri se pretaka krotko v vaših letih.
Počasi leze.
O častitljive stare sence,
ki polzite med nami,
ko se na jezero spušča noč,
zazibajte nas v sen in naj sanjamo o tistem,
kar se bo zgodilo čez 200.000 let.
Čez 200.000 let ne bo ničesar.
Potem pa naj nam pokažejo nič.
Kar naj. Saj že spimo.
Ljudje,
levi, orli in jerebice,
jeleni z rogovi,
gosi,
neme ribe, ki bivajo v vodi,
morske zvezde in tisto, česar ne moremo videti
z očmi. –Hvala.
Z eno besedo, vsako življenje, vsako življenje,
vsako življenje,
ki je zaključilo svoj otožni krog,
je izumrlo.
Minilo je že na tisoče stoletij,
odkar je zemlja rodila eno živo bitje,
in uboga luna zaman tako svetlo sije.
Mrzlo, mrzlo,
prazno, prazno,
strašno, strašno,
najstrašnejše …
Točno to sem razmišljala.
Mati!
Oprosti.
Kar nadaljuj. Naprej.
Telesa živih bitij so izginila v prah,
njihove duše pa so se zlile v eno.
V univerzalno dušo.
Gospod. –Jaz sem. Jaz!
V moji duši so Aleksander Veliki
in Cezar in Shakespeare
in Napoleon
in najnižje pijavke.
Mislim, da naj bi bila to visoka umetnost.
Mati!
Sama sem.
Enkrat na 100 let odprem usta, da bi spregovorila,
in moj glas se sliši v tej praznini brez vedrosti.
Nihče ne posluša. In hudič,
oče večne snovi,
trdno odločen, da življenje v tebi ne bo vzklilo,
povzroča nenehno pretvorbo atomov.
Kot ujetnica, vržena v globoko, votlo brezno,
ne vem, kaj me čaka.
V tem trmastem, krutem boju s hudičem
jasno vidim,
da mi je usojeno, da ga porazim. –Voham, da se nekaj žge.
Mati! –Ja, voham dim.
In do takrat …
Groza! Groza!
Groza!
Moj mogočni nasprotnik,
hudič, se približuje. –Že razumem.
Posebni učinek je.
Vidim njegove strašne škrlatne oči.
Dolgčas mu je brez človeka. –Nadeni si klobuk.
Prehladil se boš. –Ne, zdravnik
je privzdignil klobuk hudiču, očetu večne snovi.
Dobro, dovolj! Igra je končana! Dovolj.
Zavesa! Zavesa!
Dvignite zaveso! Spustite zaveso!
Dovolj imam!
Dovolj! Ne, dovolj! –Zakaj si jezen?
Žal mi je, ker sem pozabil, da je pisanje iger in igranje v njih
rezervirano za izbrano peščico.
Uprl sem se monopolu!
Hej, Kostja. –Kaj je narobe z njim?
Kaj sem naredila?
Za božjo voljo, hotel je tvoje odobravanje.
Bila sem pripravljena poslušati. Celo njegove blodnje, ampak …
Njegove zahteve po novih formah so domišljave.
Od kdaj je prikazovanje morbidne osebnosti
nova oblika umetnosti?
Vsakdo piše, kar želi, in to po svojih najboljših močeh.
Potem pa naj po svojih najboljših močeh piše, kar želi.
Samo recite mu, naj me pusti pri miru.
Ko je Jupiter jezen, se Jupiter moti.
Nisem Jupiter.
Ženska sem in nisem jezna.
Razočarana sem, ker mladenič tako nespametno troši svoj čas.
Hvala.
Nekdo bi moral napisati igro o učitelju in njegovem življenju.
Težko življenje je.
Zelo težko.
Boris, pridi. Sedi k meni.
Moral bi biti tu pred desetimi, celo petimi leti.
Skoraj vsako noč smo vso noč poslušali glasbo in peli.
Se spomnite smeha in hrupa?
In ljubezenskih afer … Toliko ljubezenskih afer.
Ugani, kdo je bil romantični vzornik v mestu.
Nihče drug kot naš doktor.
Zdaj ste čedni, takrat pa se vam ni bilo moč upreti.
Zakaj sem ga prizadela?
Konstantin!
Poiskala ga bom. –Ga boš res? Hvala.
Konstantin!
Polina.
Mama? –Polina.
Oče.
Dovolita.
Nič ni.
Ne skrbi. Samo malo sem bila žalostna.
Oprosti.
Konstantin!
SOFOKLES ANTIGONA
IRINA ARKADINA V PONEDELJEK, 5. MAJA
Kar naprej.
Pridi.
Se naš dramatik še skriva?
Ne najdem ga.
Odlično odigrano. –Ja. Odlično.
Odlično. –Odlično.
Vse si nas navdušila. Čudovita si bila.
Kakšen obraz in kako izjemen glas.
Res škoda, če bi ostala na deželi.
Na oder moraš.
O tem sanjam, toda …
Toda kaj?
Lahko bi se zgodilo.
Naj te predstavim.
Boris Trigorin.
Ne, ne, naj ti ne bo nerodno.
Res je slaven, a je zelo preprost človek.
Irina.
Me veseli.
V čast mi je. Vsa vaša dela sem prebrala.
Vidiš? Tudi njemu je nerodno.
Konstantin!
Irina?
Hvala.
Pozdravljena. –Pozdravljeni.
Čudna igra je bila, kajne?
Niti besedice nisem razumel.
A sem jo z veseljem gledal.
Bila si tako iskrena.
In prizorišče je bilo prelepo.
So v jezeru ribe?
Ja.
Rad ribarim.
Ne predstavljam si večjega užitka,
kot je večer na obali z ribiško palico v roki.
Tukaj si.
Upam, da mu ne laskaš.
Ne ve, kako naj se obnaša, ko ga ljudje hvalijo.
Se opravičujem.
In še enkrat …
To je bilo v operi v Moskvi.
Slavni Silva je zapel nizki C.
In …
In povsem slučajno
je na galeriji sedel bas iz našega cerkvenega zbora.
Popolnoma nas je presenetilo, ko smo naenkrat
z galerije zaslišali:
"Bravo, Silva."
Celo oktavo nižje!
Takole:
"Bravo, Silva."
Priletel je angel tišine.
Čas je, da grem.
Zgodaj je še. Ne pustimo ti.
Ne, oče me čaka.
Škoda. Res škoda.
Samo eno uro. Ostani, res. –Ne.
Z veseljem bi, a ne morem.
Žal mi je. Lahko noč.
Ubožica.
Dobesedno.
Njena mama je umrla in vse zapustila njenemu očetu,
ko pa bo on umrl, bo vse zapustil svoji novi ženi.
Nina ne bo dobila niti beliča. Ničesar ne bo imela.
Škandalozno.
Ja.
Če sem iskren, je njen oče pošast.
Moram se zmigati, da ne zmrznem v tem položaju.
Tvoje noge so čisto otrple.
Pojdiva na svež zrak, ti nesrečni starec.
Gospa?
Bodi tako dober in spusti psa.
Ne morem.
Skrbi me, da bodo tatovi vdrli v skedenj.
Povem ti, da je bil celo oktavo nižji.
Takole:
"Bravo, Silva."
In ni bil slaven pevec, samo član cerkvenega zbora.
Koliko zasluži pevec v cerkvenem zboru?
Mogoče se mi je zmešalo, a igra mi je bila všeč.
Nikogar ni tu, ne?
Jaz sem tu.
Premakni se.
Nekaj je bilo na njej.
Občutek osamljenosti.
In ko so se pojavile oči hudiča,
so se mi roke tresle.
Konstantin!
Maša me povsod išče.
Konstantin,
tvoja igra mi je bila zelo všeč.
Vsekakor je čudna.
Seveda nisem slišal konca, a name je naredila močan vtis.
Nadarjen si. Moraš nadaljevati.
Veš, imel sem precej zanimivo življenje.
Zadovoljen sem, toda …
Če bi lahko kdaj izkusil duhovni vrhunec,
ki ga čuti umetnik v trenutku stvarjenja,
stavim, da bi pustil svoje življenje, vse bi pustil za sabo.
Lovil bi nove vrhunce
in nikoli ne bi dovolil, da me življenje vleče k tlom.
Kje je Nina?
Šla je domov.
Moral bi k njej.
Konstantin!
Hej, Kostja.
Kostja, ostani tu.
Konstantin. –Ne, stran od tu moram.
Bi šel nazaj v hišo, prosim?
Tvojo mamo zelo skrbi. –Reci ji, da sem odšel.
Počakaj, Konstantin. –Kaj hočeš?
Vem, da si prizadet. Žal mi je. –Ne.
Maša, prosim. Poslušaj me. –Pomagati skušam.
Ne, pravim, da razumem. Kaj lahko storim?
Lahko me pustiš pri miru.
Daj no. Ne bodi takšen.
Žal mi je, doktor.
Mladina. Mladina.
Ko ljudje nimajo reči česa pametnejšega, rečejo: "Mladina".
To je grozna razvada.
Maša.
Kaj je narobe? Kaj je narobe, Maša?
Nihče ne ve, kako zelo trpim.
Ljubim Konstantina.
O bog.
Uroki tega jezera.
Kaj lahko storim, otrok moj?
Kaj?
Konstantin.
Maša.
Zakaj je moj sin tako nesrečen?
Srce ga boli.
Noga mi je zaspala.
Maša?
Vedno v črnem, kadi, pije vodko.
Učitelj jo ljubi.
Dobro. Postavi se k meni.
Stara si 28 let, kajne?
Skoraj še enkrat starejša sem od tebe.
Pridi.
Sergej, katera od naju je videti mlajša?
Torej?
Katera od naju je videti mlajša?
Vi, seveda.
Vidiš? In zakaj?
Ker delam. Nenehno nekaj počnem.
Izkušam življenje.
Ti samo ždiš na enem mestu in ne živiš zares.
Ja?
Imam pa tudi pravilo.
Nikoli ne razmišljam o prihodnosti.
Nikoli ne razmišljam o starosti ali smrti.
Kar se bo zgodilo, se bo pač zgodilo.
Vedno se držim pokončno in visoko,
pričesko pa imam brezhibno urejeno.
Bi šla kdaj ven, tudi zgolj na vrt,
v delovnih oblačilih in s pričesko, ki ni brezhibna?
Nikoli.
In seveda se izogibam sonca.
Zato sem pri svojih letih videti tako dobro.
Nikoli se ne zapustim kot nekateri ljudje.
Vidiš, Maša?
Poglej me. Vidiš?
Lahkotna kot peresce. Lahko bi igrala 15-letno dekle.
Uganite, čigava oče in mačeha sta šla za tri dni na Jalto.
Vaša sem, dokler se ne vrneta.
Ni očarljiva? Zavrti se.
Preprosto očarljiva.
Ja, in lepo oblečena.
Pametno dekle si. Sedi. Pridruži se nam.
Mislim, da bomo začeli s kroketi, Evgenija.
Ja, gospa.
Vse me boli.
A doktor mi noče pomagati.
Stari ste.
Tudi starci želijo živeti.
Kje je Boris?
Pri jezeru je, ribe lovi.
Si govorila s Konstantinom?
Ne.
Dvomim, da želi govoriti z mano.
Kasneje bi morala recitirati še kaj iz njegove igre.
Rada bi slišala konec.
Res? Zakaj?
Mislim, da je bilo leta 1873 na sejmu v Poltavi.
Izvrstna je bila. Neverjeten nastop.
Res čudovito.
Morda veste, kaj se je zgodilo s tistim komedijantom Šadinom?
Bil je enkraten Raspljujev.
Boljši kot Sadovski. Verjemite mi, gospa.
Kaj počne zdaj, gospa?
Sprašujete me o ljudeh še izpred poplave.
Kako naj vem?
Ste za glasbo po obedu?
Saj nam boš zapela, draga? –Ne, ne.
Ja. –Ne, ne. Ne morem.
Ja, samo eno pesem.
Nikakor ne.
Petje res ni moja močna točka.
Potem pa morda Nina.
Nam boš zapela?
Že leta nisem tako pela.
Dobro sem zvenela.
Vroče je. Tiho je.
Nihče ničesar ne počne. Zakaj nihče ničesar ne počne?
Jaz poskušam brati. –Ja, dobro zate.
Razmišljam, da bi šla v mesto.
Polina, saj bi šli z mano, kajne?
Z veseljem vas spremim.
Potem je dogovorjeno.
Poskrbite, da naju bodo konji čez približno eno uro
odpeljali v mesto.
Mislim, da je to krasna ideja. –Gospa?
Dober načrt, toda kako bosta prišli tja?
Prosim?
Oprostite, gospa, toda danes spravljamo rž.
Katere konje ste nameravali uporabiti?
Katere konje? Kako pa naj vem?
Nimamo konj za kočijo?
"Nimamo konj za kočijo?"
Gospod, z vsem dolžnim spoštovanjem, očitno ne veste
ničesar o kmetovanju. –Ne.
Vi ne veste, kako opravljati svoje delo.
Gotovo bomo lahko to rešili. –Ne, ne.
To naredi vsako leto.
Ker nikoli ne razumete, kako ta kmetija deluje.
Ne pridigajte mi. –Prosim.
Šla bom v Moskvo, in to danes.
Lahko najamete konje v vasi, prosim?
Konj ne morem preprosto pričarati.
Popolnoma nesposoben!
Vsako leto isti izgovori.
Če tako menite, dajem odpoved.
Vsako poletje pridem sem, vi pa me žalite.
Potem pa si poiščite drugega upravnika.
Prav. Šla bom v mesto in ne bom se vrnila.
Zbogom. Globoko se opravičujem,
ker vam nisem mogel iz zraka pričarati konj!
Kako težko je najti konja? Kraljestvo za presnetega konja!
Opraviči se ji!
Bog!
Kaj sem zamudil?
Irina je jezna, Polina joče in Šamrajev je dal odpoved.
Ponudil se bom, da jih vse uspavam.
Kaj pa naj bi to pomenilo?
Danes sem se spustil tako nizko, da sem ubil to utvo.
Polagam ti jo pred noge.
Kaj je narobe s tabo?
Kmalu se bom tudi sam ubil na enak način.
Ne hodi za mano.
Takšnega te ne poznam. –Jaz pa tebe ne poznam takšne!
Gledaš me, kot da sem tujec.
Se me sramuješ?
Zadnje čase si postal tako …
Ves čas govoriš v simbolih ali pa …
Hočem reči, poglej to utvo. Kaj to pomeni?
Žal mi je, Konstantin, a meni se niti sanja ne.
Mogoče sem preveč preprosta, da bi te razumela.
Česa ne razumeš?
Moja igra je bila polomija.
Zdaj misliš, da sem nekakšen nepomembnež,
tako kot mislijo vsi ostali!
Nina!
Sergej.
Naj pridem živet k tebi.
Nisva več mlada.
Dočakajva konec svojih dni skupaj, brez skrivanja.
Imam 55 let.
Malce pozno je, da bi spreminjal svoje življenje.
To je zato, ker imaš druge ženske, ne?
Nisem edina.
Ne moreš nas vseh povabiti,
da bi prišle živet k tebi. –Polina …
Ne joči.
Žal mi je.
Igralkin brat veliko spi in potrebuje striženje.
Večno nesrečen.
Igralkin sin je divje ljubosumen, išče slavo.
Vedno pišete.
Res je, obseden sem.
Moram pisati. Moram pisati. Moram pisati.
Še vedno je vznemirjen zaradi igre.
Tudi jaz sem malce vznemirjen.
Zaradi nepričakovanega dogodka bova odšla že danes.
Ne.
Želim si, da bi imel več časa.
Nimam pogosto priložnosti, da spoznam mlade, zanimive ženske.
Resno mislim.
Pozabil sem že, kako je imeti 18 ali 19 let.
Zato se mladenke v mojih knjigah in zgodbah
ne zdijo resnične.
Rad bi bil vsaj eno uro na tvojem mestu,
da bi izvedel, kako razmišljaš,
kakšno malo bitje si.
Jaz pa bi bila z veseljem na vašem mestu,
da bi vedela, kako je biti slaven pisatelj.
Torej?
Kaj pa?
Prideš?
Evgenija?
Mislim, da bi rada nekaj lepšega za nocoj.
Hoteli ste, da bi vam bilo udobno na poti nazaj.
Mislim, da bi raje nekaj lepšega.
Tisto v barvi sivke?
Odlično.
Kakšen je občutek, ko si slaven?
Kakšen je občutek?
Najbrž enak, kot če nisi slaven. Nikoli ne razmišljam o tem.
Kaj pa, ko berete o sebi v časopisih?
Kakšen je takrat občutek?
Če lepo pišejo o meni, mi je všeč.
Če so zlobni, sem dan ali dva potrt.
Če bi bila tako slavna kot vi, bi vse življenje posvetila občinstvu.
Pustila bi jim, da vlečejo moj slavnostni voz po ulicah,
ker bi vedela, da je to …
Da segajo k meni.
Da jih to osrečuje.
In to kar na slavnostnem vozu.
Si mar Kleopatra?
Da bi to doživela,
bi sprejela tudi to, da se družina in prijatelji obrnejo proti meni.
Prenašala bi revščino. Živela bi od rženega kruha v kakšni kamri.
Av zameno bi zahtevala slavo.
Pravo, odmevno slavo.
Si videl Nino?
Z Borisom je šla k jezeru.
Konstantin!
Vsak otoček poznam. Že vse življenje živim ob tem jezeru.
Živiš na čarobnem kraju.
Zavidam vam.
Nekateri se komaj vlečejo skozi svoj dolgočasen, nepomemben obstoj,
vi pa živite izjemno,
zanimivo življenje, ki ima pomen.
Srečni ste.
Sem res?
Govoriš o slavi in sreči …
Zveniš mi malce naivna.
Vi pa mi zvenite izčrpani in napihnjeni.
Dobro.
Počakaj. Vrni se.
Počakaj.
Dobro.
Pa se pogovoriva o mojem krasnem, izjemnem življenju.
Kako naj začnem?
Dan in noč me obsedeno preganja ena misel.
"Moram pisati. Moram pisati. Moram pisati."
Ko končam eno zgodbo,
moram bog ve zakaj napisati še eno.
In še eno in še eno.
Kaj je pri tem tako krasnega in izjemnega?
To je smešno življenje.
Tukaj sem.
Govorim s tabo. Čisto sem se vznemiril …
Vidiš tisti oblak tam?
Videti je kot koncertni klavir.
Razmišljam, da ga moram nekoč vključiti v zgodbo.
"Mimo se je pripeljal oblak, podoben koncertnemu klavirju."
Zavoham posončnico.
Nemudoma si naredim miselno opombo.
"Sladkast vonj, barva vdovinih oblačil."
"To moram omeniti naslednjič, ko bom opisoval poletni večer."
Nadaljujte.
Konstantin?
Pojdi stran!
Lep dan … –Pojdi stran!
Nazaj bi morala.
Saj greva nazaj.
Ja.
To počneva. –Tako je.
Na jezeru bi se moral sprostiti, vse pozabiti.
A tudi tukaj nimam nikoli miru.
Ni nama treba govoriti, če bi raje …
Konstantin je vedno zatopljen v misli, sanjari o svoji naslednji stvaritvi.
Ko sem bil jaz njegovih let, pred mnogimi leti …
Ko začenjaš, ko te nihče ne pozna in te vsi prezrejo,
je delo čisto mučenje.
A tudi takrat, tudi če si slabši pisec, ki nima sreče,
si želiš biti del literarnih krogov.
Toda ko dobiš navdih, ko si sredi ustvarjanja,
ne dobiš takrat vsaj za trenutek občutka,
da lebdiš, ne čutiš skrajne sreče?
Boris!
Kličejo me.
Nedvomno zato, da spakiram.
Želim si, da bi lahko ostal.
Boris Aleksejevič!
Kaj je to?
Konstantin jo je ustrelil.
Prelepa ptica.
Je ne morete prepričati, da bi ostala?
Boris?
Kaj pa pišete?
Zamisel za novelo.
O mladenki, ki že vse življenje živi na obali jezera,
ki ga ljubi,
kjer se počuti srečno in svobodno.
Kot utva.
In?
Po naključju pride mimo moški
in jo vidi.
Ker nima pametnejšega opravila …
Jo uniči.
Boris Aleksejevič!
Neumni, neumni fant.
Iskrena bom z vami.
Če bi se resno poškodoval,
ne bi mogla živeti niti minute več.
Odločila sem se,
da bom to ljubezen iztrgala iz svojega srca.
Izpulila jo bom s koreninami vred.
Kako pa boš to naredila?
Poročila se bom
z Medvedenkom.
Mislim, da je to malce pretirano.
Je res?
Ljubim brez upanja.
Že leta čakam na nekaj, kar se ne bo zgodilo.
Ne veste, kaj čutim.
Ko bom poročena,
bodo nove težave pregnale stare, kajne?
Vse za spremembo. –Ne, ne, ne.
Učitelj ni preveč pameten.
Ne, ne! –Je pa dober človek in …
No, nima denarja, ampak … –Ne, ne. Sedi. Priden, priden.
Zelo me ljubi.
Ne glejte me tako.
Veliko žensk pije, samo ne tako odkrito kot jaz.
Na vaše zdravje.
Dober človek ste.
Žal mi je, ker odhajate.
Meni tudi.
Nočem iti.
Pa jo prosite, da še ostaneta. –Ne, ne.
Ne, dokler je njen sin takšen …
Ni zadovoljen s tem, da uničuje svoje življenje, hoče tudi moje.
Izzval me je na dvoboj.
O ne.
Zakaj?
Zaradi mojega pisanja?
Za vse je dovolj prostora.
Seveda.
Toda on je ljubosumen.
Saj to najbrž veste.
Pa saj to ni moja stvar.
Se vidiva, prijatelj.
Pošljite mi svoje knjige in ne pozabite na posvetilo.
In brez fraz "s spoštovanjem" ali "z lepimi željami".
Samo napišite: "Maši,"
"ki nima pojma, kam spada"
"ali kaj počne na tem svetu."
Oprosti.
Izberite roko.
Ta pomeni ne.
Odločam se, če naj se preizkusim v gledališču.
Želim si, da bi mi kdo povedal, kaj narediti.
Nihče drug se ne more odločiti namesto tebe.
Imam darilce za vas.
Kaj pa je?
Nekaj, da se me boste spominjali.
Dala sem vgravirati vaše začetnice,
na drugi strani pa je naslov ene od vaših knjig.
Zelo prijazno.
Boris!
Dajte mi dve minuti, preden greste.
Zakaj vrstici 11 in 12? –Boris!
Le dve minuti v zimskem vrtu, prosim.
Nekoč sem začel tako peti.
Eden od pomočnikov tožilca mi je rekel:
"Zelo mogočen glas imate, ekscelenca."
Potem je naredil premor in dodal:
"Mogočen, a grozen."
S kom si govoril? Z Nino?
Ja.
Zakaj ves čas krevsaš naokoli,
če te bolijo sklepi?
Kaj pa je to?
Samo …
Imaš v hiši katero od mojih knjig?
Nekaj moram preveriti.
V kabinetu. Vogalna knjižna omara.
Ni treba odpotovati z nama. Zakaj ne ostaneš tukaj?
Bolje se boš počutil.
Ne, ne. Če boš ti odšla, že ne. Brez tebe je tu depresivno.
Kaj pa boš počel v mestu?
Nič posebnega.
Kako je z bolnikom?
Bolje. Počiva.
Nesrečen je, veš.
Vem, da je nesrečen. Ustrelil se je.
Vem, da ni dobro. Kaj misliš, kako se ob tem počutim?
Dobro, pomiri se. –Odhajam,
a še vedno ne vem, zakaj se je poskusil …
Mislim, da je glavni vzrok ljubosumje, ampak …
Prej ko bom odpeljala Borisa stran, bolje bo.
To ni edini razlog.
Mlad, inteligenten moški je.
Živi na podeželju brez lastnega denarja,
brez jasnega poklica, brez prihodnosti.
Strah ga je.
Vznemiril me boš. –Irina, dragica, poslušaj me.
Misli, da je nezaželen.
Celo tu se počuti kot revež. Daj mu malo denarja.
Razumem. Če le ne bi bila tako skopa in če bi ti živel v mestu,
bi bili vsi srečni.
Jaz sem razlog za tvoje trpljenje v zadnjih 20 letih.
Za vse sem kriva jaz. Kajne?
Trpim samo zadnjih deset let.
Moj sin si je sposoben sam poiskati delo.
Delo v pisarni ali nekaj takega. –Daj mu denar!
Naj gre malo v tujino, naj uživa.
Potovanje v tujino bi stalo celo premoženje,
jaz pa nisem niti prepričana, če mu lahko kupim novo obleko.
Seveda, saj ti verjamem.
Nehaj.
Velikodušna, plemenita ženska si.
Nimam denarja.
Če bi ga imela, bi mu ga dala.
Saj vem. Obubožala si. Velikodušna si, a obubožana.
Igralka sem. Že stroški mojih kostumov
me lahko uničijo. –Spoštujem te.
Petruška?
Na pomoč! Naj kdo pomaga!
Na pomoč!
Si v redu? Zbudi se. Naj mi kdo pomaga!
Je že v redu, mama. Dobro je.
On je … –Vse je v redu z njim.
Stric doživlja takšne omedlevice.
Nič resnega ni. –Vse je v redu z njim.
Leči moraš. Ga boš spremil?
Ja.
O bog, o bog.
Imam uganko za vas.
Kaj zjutraj hodi naokoli po vseh štirih,
opoldne po dveh, zvečer po treh …
Ponoči pa na tvojem hrbtu? Je že v redu.
Saj lahko hodim!
Ne glej me tako.
Življenje na deželi ni dobro zanj, mama.
Za božjo voljo, zakaj mu ne daš malo denarja?
Igralka sem, ne bankirka.
Mama, življenje na deželi ga potre.
Saj sem te slišala.
Ampak …
Zdravnik zamuja.
Mi boš zamenjala povoj?
Nihče tega ne naredi bolje.
Prinesi škatlo s povoji.
"Če boš kdaj potreboval moje življenje, pridi in si ga vzemi."
Videti si, kot da nosiš turban.
Sinoči te je Olga videla, ko si šel mimo.
Zanimalo jo je, iz katere države si.
Dobro.
Takole.
Pa sva.
Skoraj se je že zacelilo.
Slab teden, pa je ostala le majhna modrica.
Obljubi mi, da ne boš …
Ponovil česa takšnega, ko me ne bo.
Obljubiš?
Obljubim.
Samo za trenutek se mi je zmešalo. Ne bo se ponovilo.
Dobro.
Oprosti.
Se spomniš, ko si delala v Carskem gledališču?
Bil sem še fantek in …
Na dvorišču hiše, kjer sva živela, je izbruhnil pretep.
Se …
Perica iz naše hiše je bila hudo poškodovana.
Se spomniš tega?
Ne.
Bila je nezavestna, ko so jo pobrali.
Ves čas si hodila k njej na obisk.
Nosila si ji zdravila
in kopala njene otroke v njeni kadi.
Se ne spomniš tega?
Ne.
V najini stavbi sta takrat živeli dve baletki.
Prihajali sta na kavo.
Tega se pa spomnim.
Zelo pobožni sta bili.
Te zadnje dni
sem te imel rad tako nežno in iskreno kot v otroštvu.
Samo tebe imam.
Ne razumem, zakaj …
Zakaj dovoliš, da te ima tisti moški tako v pesti?
Ne poznaš ga, Konstantin. Plemenit je.
"Plemenit"? –Mogoče ti ni všeč,
da sva ljubimca, si pa inteligenten in omikan.
Žal mi je.
A midva se skoraj prepirava zaradi njega,
on pa je ta trenutek na vrtu z Nino
in jo prepričuje, da je nekakšen genij.
Zdi se, da uživaš v tem, da si grozen do mene.
Tistega moškega izjemno spoštujem
in hvaležna ti bom, če v moji prisotnosti
ne boš tako govoril o njem. –Toda ne spoštujem ga.
Žal mi je, ne morem.
Njegove knjige so …
Slabo mi je ob njih.
To je zavist.
Ljudje, ki niso nadarjeni, žalijo tiste, ki so.
To je njihova tolažilna nagrada.
Ali zato ti ves čas
žališ mene? –Ne.
Ker nisi nadarjena? –Otročji si.
Zakaj? Ker me ne navdušuje nobeden od vaju?
Ja, moj sin, radikalec.
Potem pa pojdi, ja. Zbeži.
Zbeži kot vedno.
Zbeži v svoje udobno gledališče
in igraj v svojih pomilovanja vrednih, neumnih igrah.
Še nikoli nisem nastopila v igri, ki ustreza temu opisu.
Nastopam tako v znamenitih klasikah kot v trapastih komedijah.
To zimo grem na turnejo z Macbethom.
Si ti ena od čarovnic?
Lady Macbeth sem.
Zaničljivi niče, stran od mene.
Ne znaš napisati niti bednega skeča.
Raje se vrni v Kijev in odpri trgovino.
Zajedavec. –Skopuhinja.
Zanikrnež. –Propadla igralka.
Niče! Niče si!
Cmera.
Prosim, ne joči.
Prosim, nikar.
Ni razloga za jok.
Odhaja.
Obljubim.
Odpeljala ga bom stran.
In potem te bo spet ljubila in vse bo v redu.
Obljubim.
Takole.
Si dobro?
Dobro?
Sva spet prijatelja?
Žal mi je.
V redu je, mama.
In pobotal se boš z Borisom.
Saj ni razloga za dvoboj z njim, kajne?
Mama, prosim. Prosim, ne sili me v njegovo družbo.
Dobro, dobro. –Ne morem.
Dobro.
Ob jezeru bom, dokler ne odide.
"Če boš kdaj potreboval moje življenje, pridi in si ga vzemi."
Kako si preživela jutro?
Irina? Si žalostna?
Dobro sem, ljubezen moja. Samo čas je, da greva.
To je vse.
Kaj pa, če …
Če kaj?
Če ostaneva še en dan?
Draga, zakaj ne moreva ostati?
Vem, zakaj hočeš ostati, dragi,
a moraš se zbrati.
Malce si pijan.
Strezni se.
Ne.
Bodi razumna.
Sposobna si žrtvovanja.
Bodi prava prijateljica.
Prosim, bodi velikodušna. Izpusti me.
Naj bom "velikodušna"?
Si tako zagledan vanjo?
Privlači me.
Morda mi to manjka v življenju.
Kaj?
Ljubezen podeželskega dekleta?
Se tako malo poznaš?
Ne morem nehati misliti nanjo. Celo zdaj.
Govorim s tabo,
a je tako, kot bi spal. –Ne.
Nehaj, prosim. –Misel nanjo me obseda.
Morda je to moja zadnja priložnost za takšno ljubezen.
Prosim, rotim te.
Izpusti me. –Ne.
Izpusti me. –Ne, ne.
Ne moreš mi govoriti tega, Boris.
Sem samo ženska kot vsaka druga.
Zdaj imaš priložnost, da si drugačna od drugih žensk.
Mučiš me. Prosim, strašiš me.
Še nikoli nisem doživel takšne ljubezni.
V mladosti sem se ves čas boril za preživetje,
zdaj pa je ljubezen, kakršne še nisem doživel, pred mano,
ti pa hočeš, da zbežim od nje?
Zmešalo se ti je.
Ni mi mar!
Prosim, izpusti me.
Ljubi moj,
moj dragi, čudoviti moški.
Zadnja stran v mojem življenju.
Če me boš zapustil zgolj za trenutek,
tega ne bom preživela.
Moj čarovnik. Moj princ.
Moj veličastni kralj.
Vsak trenutek lahko kdo pride. –Kar naj.
Ne sramujem se, ker te ljubim, in ne bom ti dala svobode.
Najboljši pisatelj v Rusiji si.
Tvoja dela odlikujejo integriteta, preprostost in humor.
Tvoji liki so živi.
Veš, da je nemogoče brati tvoje knjige in se ne vživeti vanje?
Kaj? Misliš, da ti laskam.
Poglej me.
Poglej mi v oči.
Ti lažem?
Sem edina, ki ti vedno pove resnico.
Vedno.
Šel boš z mano, kajne? Ne zapusti me.
Nimam lastne volje.
Nikoli je nisem imel.
Sem brez hrbtenice, šibek, pokoren.
To ženske v resnici hočejo?
Odpelji me. Odpelji me stran.
A niti za trenutek me ne spusti iz svojega prijema.
Moj si.
Seveda bi moral ostati, če želiš.
Lahko grem v mesto,
ti pa prideš čez kakšen teden ali dva.
Nič se ne mudi.
Ne, skupaj bova šla.
Kot želiš.
Zbogom, gospa.
Če kaj ni bilo, kot bi moralo biti, mi oprostite, prosim.
Vse je bilo odlično.
Ne jočite.
Naši dnevi minevajo.
Kaj pa lahko storimo?
Če bomo še živi, se spet vidimo naslednje poletje.
Ne pozabite me.
Nasvidenje, gospa, naj vas bog blagoslovi.
Radi se me spominjajte. Tukaj je rubelj.
Za vas tri.
Gospa, za na pot.
Hvala. Hvala.
Pozabil sem sprehajalno palico. Vem, kje je. Oprostite.
Oprostite. –Pohiti.
Oprostite.
Odhajava.
Žal mi je. –Je že v redu.
Spet se bova videla.
Dokončno sem se odločila.
Postala bom igralka.
Jutri bom odšla od tu.
Zapustila bom očeta. Vse bom zapustila.
Začela bom novo življenje.
V Moskvo bom šla.
Gospod, kočija čaka!
Pojdi v Slavyansky Bazaar.
Sporoči mi takoj, ko prispeš.
Iti moram. –Samo še minuto.
Tako lepa si.
DVE LETI POZNEJE
Umaknite se.
Kočija je pripravljena, gospod.
Zdravo.
Za tvojega brata gre.
Še nismo naredili dovolj? Daj no, ni te prosil, da ostani.
Moram pomagati mami. Ne bom odšla.
Prosim, greva domov, Maša.
Ne.
Ostala bom čez noč. –Maša, greva.
Otrok je najbrž lačen.
Sam pojdi. Dojilja ga bo nahranila.
Raje bom ostala čez noč.
Spet?
Boš torej prišla jutri? –Ja.
Ja. Jutri.
Srce me boli zate.
Nisem slepa.
Prosim, nikar.
Smešno je.
Neuslišana ljubezen.
Obstaja le v knjigah.
Ne moreš le posedati in upati, da se bo nekaj zgodilo.
Če v srcu začutiš ljubezen, jo moraš iztrgati iz njega.
Konstantin, kdo bi si mislil, da se v tebi skriva pravi pisatelj?
In zdaj, hvala bogu,
začenjaš od revij dobivati denar.
Kaj hočeš, Polina?
Rada bi, da si prijaznejši z mojo malo Mašo, prosim.
Pusti ga, mama.
Dobro dekle je. –Mama!
Ženske tu in tam potrebujejo
le prijazen pogled, Kostja. –Pusti ga!
Jaz že vem. –Zdaj si ga pa vznemirila.
Zakaj si ga morala nadlegovati?
Sorin je prosil, da posteljemo njegovo posteljo tukaj.
Rad bi bil bliže Kostji. –Ja, gospa.
Hvala, Jakov.
Kje je moja sestra?
Šamrajev je šel v gledališče.
Kmalu bo prišla.
Pogrešal bom ta stari svet.
Želim si …
Želim si, da bi si ga še več ogledal.
Ne govorite traparij.
Videli ste več sveta kot jaz.
Katero mesto z vaših potovanj vam je bilo najbolj všeč?
Genova.
Zakaj Genova?
Ko zvečer stopiš iz hotela,
na ulicah mrgoli ljudi.
Prepustiš se množici, ki te vodi sem in tja, naprej in nazaj.
Svoje življenje ima.
S telesom in dušo postaneš njen del.
Začenjaš verjeti, da morda res obstaja univerzalni duh,
kakršnega je Nina odigrala v tvoji igri.
Kje je Nina zdaj, Kostja? Kako je z njo?
Mislim, da je dobro.
Slišim, da je njeno življenje malce neurejeno.
Nina je …
To je zelo dolga zgodba.
Pa jo skrajšaj.
Zapustila je dom
in šla živet k Borisu, to že veste.
Imela sta otroka, ki je umrl.
Kmalu zatem se je je Boris naveličal.
Vrnil se je k staremu življenju, kot je bilo pričakovati,
oziroma se mu sploh nikoli ni odpovedal.
Ker nima hrbtenice, je bil zelo prožen.
Kaj pa gledališče?
Debitirala je v gledališču blizu Moskve,
potem pa šla na turnejo po provincah.
Dobila je glavne vloge, a je bila njena igra groba.
Neokusna.
Veliko vreščanja in velike, grde kretnje.
Na trenutke je bilo moč videti njeno nadarjenost,
ko je jokala ali umirala.
Nekoč sem jo po predstavi želel videti.
Kot berač sem čakal pri vratih v zaodrju,
a ni hotela nikogar videti.
Mislim, da so tu.
Maša, pridi z mano.
Gospa. –Polina.
Gospod. –Dober večer.
Maša. –Prepoznali ste me.
Si zdaj poročena? –Ja.
Si srečna? –Poročena sem.
Kostja. –Pozdravljena, mati.
Poglej se.
Kako je z njim? –Kako je z mano?
Zdelo se jim je potrebno, da ti pišejo, da pridi sem,
torej moram biti hudo bolan.
Konstantin, imam zamisel za tvojo naslednjo zgodbo.
Dober naslov zanjo bi bil "Mož, ki si je želel".
Pred leti, ko sem bil mlad, sem …
Sem želel postati pisatelj.
A nikoli nisem postal.
Želel sem …
Želel sem biti dober govornik. Grozen sem bil.
Želel sem se poročiti.
Nikoli se nisem poročil.
Želel sem živeti v mestu, zdaj pa umiram na deželi.
Tako pač je.
Konstantin?
Tvoja mati pravi, da nisi več jezen name.
Boris je prinesel revijo, v kateri je tvoja nova zgodba.
Pokaži mu.
Zelo prijazno. Hvala.
Bi odigrali kakšno igro, medtem ko Sorin počiva?
Pripravim komplet za loto, mama? –Ja, draga.
V Moskvi imaš veliko oboževalcev. Vsi vedno sprašujejo po tebi.
Vam je bila zgodba všeč?
Prebrati jo nameravam na vlaku na poti nazaj v Moskvo.
Torej boste kmalu odšli?
Najbrž jutri.
Polina, kako lahko pomagam?
Mislim, da smo pripravljeni.
Ja.
Boris, pridi.
Ko si bil poleti tu, tega nismo igrali.
Loto običajno igramo, ko se začnejo dolge noči.
To je stari komplet moje matere.
Neumna igra je, a čez nekaj časa tega ne opaziš več.
Kostja, zapri okno. Prepih je.
Morali bi slišati, kako so me nocoj sprejeli.
Mojbog, še vedno se mi vrti od tega.
Boš igral, Konstantin?
Ne, mama. Malo bom delal, če nimaš nič proti.
Stava je 10 kopejk. Saj boste založili zame, ne, doktor?
Seveda.
Smo vsi stavili? –Jaz sem.
22.
Ovacije kar niso prenehale.
88.
Tri košare rož, dva šopka.
34.
Kaj pa ta prekrasna oblačila? –Sonček.
Tudi če ne vem nič drugega, vem, kako se obleči.
Konstantin igra.
Najbrž je žalosten, ubožec.
V časopisih so se ga lotili.
77.
Zdi se, da se nikakor ne najde.
Njegovo pisanje je čudno neosredotočeno.
Verjamem v Konstantina.
Nekaj je na tem. Razmišlja v podobah.
Njegove zgodbe so osupljive. Ganejo me. Vas ne?
Lahko verjamete, da nisem prebrala še nič njegovega?
Nikoli nimam časa.
Osem.
81.
28.
26.
Zakleni vrata, če slučajno kdo pride.
Ne skrbi, nihče ne bo vstopil.
Vem, da je tvoja mati tu. Zakleni vrata.
14.
Daj no. –26.
26! Počakajte.
Dame in gospodje, zmaga je moja.
Samo ena mi je manjkala. Tako blizu.
Ga je tvoja mama pripeljala s sabo?
Če bi živel ob takšnem jezeru,
morda nikoli več ne bi pisal.
Nina.
Nina, ne joči.
Torej …
Zdaj si pravi pisatelj.
Jaz pa sem igralka.
Oba sva se na vrat na nos vrgla v to.
Sanjala sem o slavi, pa me zdaj poglej.
Jutri navsezgodaj odrinem v Jelec.
Tam imam angažma za zimsko sezono.
Potovala bom v tretjem razredu s kmeti.
Zakaj me nikoli nisi hotela videti?
Mislila sem, da me sovražiš.
Saj sem te.
Sovražil sem te.
Preklinjal sem te.
Če bi vedel, kako sem živela …
Saj vem.
In to mi ni pomembno.
Ne morem te nehati ljubiti.
Celo zdaj …
Ko sem doživel uspeh.
Brez tebe je bilo moje življenje …
Prosim.
Ostani tu z mano.
Ali pa naj grem s tabo. –Ne.
Nina, kaj je narobe? –Ne bi me smel še vedno ljubiti.
Morali bi me ubiti.
Ne govori tega.
Tako sem utrujena.
Potrebujem počitek.
Utva sem.
Ne, igralka sem.
Nina …
Smejal se mi je.
Norčeval se je iz mojega igranja.
Ko sem začela nastopati, sem …
Bog, nisem … Nisem vedela, kaj naj z rokami.
Nisem vedela, kje naj stojim.
Nisem mogla nadzorovati svojega glasu.
Ne veš, kakšen je občutek, ko stojiš na odru
in veš, kako slabo igraš.
Odlična igralka si.
Ne, jaz sem utva.
Utva sem. Utva sem!
Ne. –Nina. Nina …
Ne, to nisem jaz. To nisem jaz.
Hodila sem in hodila in razmišljala.
In zdaj vem, da za naju
ne štejejo sanje o slavi in časti,
ampak vzdržljivost.
To, da znava vztrajati kljub vsemu.
Pomagalo je, da sem verjela vase.
Kaj pa,
če ne verjamem vase
in nimam pojma, kam grem in kaj počnem?
Iti moram.
S tabo grem. –Ne.
Potem pa ostani tu, prosim. –Ne.
Nina, prosim, ostani tu.
Nehaj me prositi. Ne morem! –Nina, prosim.
Ne morem. –Zakaj?
Ker ga ljubim.
Ker ga še vedno ljubim.
Ljubim ga še bolj kot prej.
Iti moram.
Se spomniš, kako lepo je bilo prej?
Vse je bilo tako preprosto in jasno.
Ljudje.
Levi.
Orli in jerebice. –Orli in jerebice.
Jeleni z rogovi. –Jeleni.
Jeleni z rogovi.
Ja.
Ne glej me tako.
Ne, ne, ne.
Tudi tebe bo strah, ko boš na vrsti.
Edini ljudje, ki se lahko racionalno bojijo smrti,
so tisti, ki verjamejo v posmrtno življenje,
ker se bojijo povračila za svoje grehe.
Ampak vi …
Prvič, niste verni.
In drugič, kateri grehi?
Ničesar niste zagrešili,
samo 25 let ste preživeli na pravosodnem ministrstvu.
28 let.
Dobro, moram razdeliti karte.
16.
Odlično.
13.
Šest. –Hvala.
Zmagala sem. –Zmagala si?
Ja.
37. –Ne tako hitro.
Očka.
45.
45? –Končno nekaj sreče.
Ta igra je prirejena. –Spet gremo. 33.
Loto! –Počakajte.
30.
81. –81.
22.
60.
Ta bo moja, gospod.
Bomo še videli.
Gremo še enkrat, prav?
Ja.
Hvala. Hvala.
Najbrž je nekaj eksplodiralo v moji medicinski torbi.
Brez skrbi. Ves čas se dogaja.
Pogledat grem.
Kot sem domneval.
Steklenička etra je eksplodirala.
Za … –Se opravičujem.
Za trenutek se mi je stemnilo pred očmi.
Mislila sem …
Sedite. Prinesel bom pijačo.
Boris, mi pomagate?
Samo … Nekaj sem hotel vprašati.
V tej reviji je neki članek
in zanima me vaše mnenje.
Vsako življenje, vsako življenje,
ki je zaključilo svoj otožni krog,
je izumrlo.
14.
Minilo je že na tisoče stoletij,
odkar je Zemlja rodila eno živo bitje.
In uboga luna zaman tako svetlo sije.
Prevod: Maja Jazbec
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija